Sălbăticia rusă, îndepărtată și inospitalieră.
Zone inaccesibile lumii ani de zile ne dezvăluie acum
peisaje și faună văzute de puțini.
În extremitatea estică a Rusiei se află peninsula Kamceatka.
În acest loc minunat, raiul și iadul se ciocnesc.
Viața și moartea se află într-un echilibru fragil.
Datorită vulcanilor, aici e un tărâm de foc și gheață,
un loc în care animalele supraviețuiesc cu greu.
Aceasta e Kamceatka.
SĂLBATICA RUSIE KAMCEATKA
Rusia e cea mai mare țară din lume,
aproape de două ori mai mare decât Statele Unite.
Se întinde de-a lungul Europei de Est și pe tot nordul Asiei.
Cu posibilități nelimitate și uimitoare în extremele sale,
fiecare zonă este o lume separată.
În extrema sa estică se află dramatica peninsulă Kamceatka.
Kamceatka este un tărâm al extremelor.
Lava aruncată de vulcani creează pământuri noi,
dar asprimea iernii poate acoperi, pe vreme rea, chiar și acești uriași.
E greu de crezut că există animale care suportă temperaturi de -30°C
și totuși sunt multe.
Vulturii cu umeri albi înfruntă gerul cu îndârjire.
Doar cei mai rezistenți supraviețuiesc.
Se adăpostesc pe lacul Kuril, un crater de 80 kmp.
Căldura vulcanilor îl împiedică să înghețe.
Aici își petrec iarna cam 800 de vulturi de mare.
Deși pescari pricepuți, preferă să fure prada alcuiva.
Ciocurile lor masive pătrund ușor în peștii înghețați și proaspeți.
Ciorile mai slabe, le fură bucățele prețioase.
Nu-și pot apăra mult timp masa de gloata de bătăuși.
Furtul face parte din ritualul mesei.
În Kuril se înmulțesc cei mai mulți somoni din Eurasia.
Anual vin aici în jur de opt milioane.
După ce depun icrele, somonii mor.
Lacul devine frigiderul bine aprovizionat al vulturilor.
În ciuda abundenței de pești, accesul la ei nu e facil.
Și acvilele de munte vin pe lac să se înfrupte din pradă.
Vulturii cu umeri albi sunt mai mari, dar acvilele își pot purta de grijă.
Au un apetit la fel de mare, deși ciocurile lor mai mici și mai slabe
pot transforma masa într-o corvoadă.
O acvilă singură ar putea petrece ore întregi să străpungă solzii înghețați,
pentru a ajunge la carnea greu dobândită.
Așa că muncesc în grup, formând un cerc împotriva rivalilor.
Hrana e sfâșiată și împărțită.
O cină cu certuri în familie.
Asta până când vulturii își pierd răbdarea și pun capăt ospățului.
Dar vulturii trebuie să fie atenți.
Acvilele nu renunță prea ușor.
Acvila învingătoare se poate întoarce la cină.
O peninsulă izolată, presărată cu munți și vulcani,
Kamceatka are 470.000 kmp de relief accidentat și inospitalier.
Deși e mai mare decât Suedia, aici locuiesc doar 400.000 de oameni.
Malul său vestic e scăldat de Marea Ohotsk.
Iarna, o jumătate de an, aceasta devine o masă compactă
din cauza aisbergurilor, căci valurile cad pradă înghețului.
La est se află Marea Bering și Oceanul Pacific,
o coastă accidentată, de gheață.
Sălbăticia aspră e un mediu prielnic pentru vulpea roșie.
Vulpile nu hibernează.
Iarna le crește o blană groasă care le permite să reziste și la -15°C.
E vremea socializării.
Masculii caută una sau mai multe femele pentru a se împerechea.
Aceștia doi s-au apropiat deja.
Își marchează teritoriul pentru a-i ține la distanță pe alții.
Luna de miere va dura toată iarna.
Dacă vor avea pui, vor rămâne împreună până la toamnă.
Dar până atunci e cale lungă.
În zori, vulpoiul caută hrană.
Se bazează pe auzul ascuțit și mirosul său fin.
Țipetele ritmate ale cocoșului de munte răsună în toată pădurea.
Se umflă în pene pentru a impresiona femelele.
Tocmai când vulpoiul încerca să localizeze sursa, cocoșul tace.
Nu va fi micul dejun al vulpoiului.
Vulpea a săpat o nouă vizuină.
Vulpile pot avea mai multe vizuine în același teritoriu.
În Europa, ele au aceeași vizuină timp de generații.
Aici, ele își sapă întâi adăposturi temporare.
La topirea zăpezii, se vor muta.
Un ptarmigan a devenit noua țintă a vulpoiului.
Ca și cocoșul de munte, își caută și el o parteneră.
Vulpoiul îl pândește atent, la adăpostul pădurii.
Deși pare vulnerabil, vulpoiul nu-l poate ataca în câmp deschis.
Dar nu se lasă prea ușor.
Cum ptarmiganul a urcat prea sus, vulpoiul se dă bătut.
Ziua nu a început prea bine.
Se va întoarce la vizuină cu mâna goală.
Nicio supărare. Meciul de box nu face decât să-i apropie
și la primăvară, vor fi pregătiți să crească o nouă generație.
Se apropie aprilie, iar soarele încălzește mai puternic peninsula.
Zăpada groasă începe să se topească.
Gerul slăbește și apar mici bălți.
Zăpada topită alimentează râurile și lacurile.
Primele plante scot capul din pătura de zăpadă.
Sunt și alte semne de viață. Apar noi urme.
Odată cu încălzirea vremii, urșii ies din bârlog.
Aici trăiesc aproape 12.000,
una din cele mai dense populații de urși bruni din lume.
Asta n-o încălzește prea mult pe micuța hermelină.
După șase luni de hibernare, acest urs își curăță mai întâi blana.
Tăvăleala în zăpadă înlătură murdăria și îi asigură izolația.
Din combinația de zpadă și foc se naște unicitatea Kamceatkăi.
Văile sale sunt încălzite din adâncuri.
Focare geoternale, izvoarele cu aburi și apă fierbinte încălzesc țărmurile.
Căldura ieșită din fisuri încălzește apele de suprafață,
care țâșnesc în aer sub forma gheizerelor.
După o iarnă de înfometare urșii au poftă de verdeață.
Acest urs tânăr tocmai s-a trezit din prima sa hibernare singur.
Acum îl așteaptă cale lungă.
Izvoarele termale din zonă nu-l impresionează deloc.
Trebuie să caute locuri cu verdeață pentru prima masă a anotimpului.
Cu trecerea zilelor, râurile devin mai repezi și sosește primăvara.
Animalele și plantele profită din plin.
Pe dealuri, ptarmiganul se dă în spectacol.
Dar găina nu e impresionată, fiind prea ocupată.
Masculii se luptă pentru zonele centrale, arenele de luptă,
în care fac curte partenerelor.
Se pot lupta cu rivalii lor până la moarte.
În timp ce fulgii zboară, găina nepăsătoare face baie în țărână.
Într-un final, cedează avansurilor învingătorului.
N-au timp de giugiuleli. Ea dispare până termină el dansul victoriei.
Urșii parcurg distanțe mari până în văile bogate, pentru delicatese.
Adulmecă rădăcinile delicioase și insectele.
Preferă somonii, dar până la sosirea lor în iulie, mănâncă orice.
În est, urșii savurează o minune naturală a Kamceatkăi,
Valea Gheizerelor.
E o căldare geotermală cu aburi fierbinți și ape repezi.
Căldura celor 20 de gheizere aduce aici primăvara mai devreme.
Iar animalele profită.
La 25°C, urșii plonjează direct în apele repezi.
Blana deasă reține un strat de aer, împiedicând apa să ajungă la piele.
Este ud doar la suprafață.
Dar blana e un mediu propice căpușelor și puricilor.
O scărpineală zdravănă îi aduce oarecare alinare.
Umezeala și căldura Văii Gheizerelor oferă urșilor înfometați iarbă din belșug.
După o hibernare lungă, se bucură de confortul văii.
Chiar și de o baie caldă.
Apa din bălți poate atinge peste 35°C.
Densitatea gheizerelor, ce face să ocupe locul cinci din lume,
e ca o stațiune balneară pentru urși, un loc de pace și relaxare.
În plus, apele sulfuroase alungă și paraziții cuibăriți în blana lor.
Locuitorilor Kamceatkăi le merge bine în acest mediu unic.
Clima văii oferă codobaturii albe familii mai numeroase.
Se pot împerechea mai devreme, puii având șanse mai mari
să supraviețuiască la venire iernii.
Codobaturile își fac cuiburile deasupra apelor aburinde.
Căldura le ține de cald puilor cât părinții caută hrană.
Clima atrage nenumărate insecte, care potolesc foamea puilor.
Verifică să nu fie pericole, apoi cina e servită.
Ursul așteaptă răbdător migrația somonilor.
Se înfruptă cu 40 kg de vegetație pe zi.
Valea era un paradis ideal
până când a lovit dezastrul.
În iunie 2007, o alunecare de teren a înghițit peisajul imaculat.
4,5 milioane de metri cubi de rocă, pietriș, zăpadă și gheață
s-au desprins din munți.
În câteva secunde, au acoperit pe veci valea înverzită și multe gheizere.
O zonă cât 30 de stadioane a devenit un cimitir
pentru puii codobaturii și alte animale neajutorate din vale.
Ursul a scăpat, ajungând un refugiat alungat din grădina raiului.
Acum ar putea fi prins de propria greutate.
Înaintează încet, revenind în peisajul înzăpezit.
Rămași fără izvoarele termale și vegetație,
supraviețuitorii trebuie să se adapteze la o cu totul altă realitate.
Valea Gheizerelor s-a schimbat pentru totdeauna.
Dar natura transformă mereu relieful Kamceatkăi.
Cei 29 de vulcani activi schimbă mereu zona cu izbucniri violente.
Anotimpurile se schimbă fără oprire, viața adaptându-se constant.
Vara, lacul Kuril devine ținta somonilor de Pacific.
Înotând de la Pacific până la marea Ohotsk
trebuie să parcurgă încă 40 km de-a lungul râului Ozernaia.
Somonii sunt esențiali vieții în Kamceatka.
Fără ei, s-ar prăbuși întregul ecosistem.
Un sfert din somonii de Pacific își încep viața aici,
dar sunt amenințați de pescuit și de braconierii de caviar.
La începutul verii, primii somoni ajung pe cursul inferior al râului.
Ei atrag ursoaicele flămânde,
care de două luni și jumătate s-au hrănit doar cu vegetație.
Somonii le aduc energia necesară.
Urșii pot avea chiar și patru pui de hrănit.
Urșii Kamceatkăi se hrănesc masiv în perioada migrației somonilor,
de zece ori mai consistent decât din fructe.
Această mamă a sosit prea devreme, sunt prea puțini somoni.
Este disperată să se hrănească pe ea și puii ei nerăbdători.
Cum reușește să prindă unul, puii sar pe ea.
Migrația somonilor le asigură urșilor patru luni de hrană consistentă.
Mamele cu experiență merg pe afluenții mai mici.
Nu scapă deloc puii din ochi, care pot cădea pradă masculilor.
Astăzi toți se poartă foarte frumos.
Vara, curenții de aer cald și rece împresoară coasta Kamceatkăi,
învăluind falezele și munții într-o ceață deasă.
Ploile sezoniere mătură uscatul.
Departe de coastă, blana subțire a unui vulpoi e udă leoarcă,
dar trebuie să caute hrană pentru familia sa în creștere.
Ploaia aduce și urșii plini de speranță, pe malul râului umflat.
Din nou, n-au nimerit-o.
Au pierdut încă o masă, încă o zi în care să se îngrașe pentru iarnă.
O vulpe e și ea disperată.
Vizuina ei subterană ascunde cinci pui în vârstă de trei săptămâni,
fiecare având în jur de 100 de grame.
Capătă puteri pe zi ce trece, hrăniți cu lapte proaspăt.
Nu vor ieși din vizuină în primele cinci săptămâni.
Chiar și după aceea, vor sta alături de mamă doar până la toamnă.
Deocamdată, chiar și suptul e obositor.
În iulie, bancurile de somoni încep să urce în amontele râului,
pentru a-și depune icrele în lacul Kuril.
Pe malurile vulcanice, urșii îi așteaptă.
Pe măsură ce peștii se apropie, urșii devin tot mai nerăbdători să se hrănească.
Deocamdată, au ajuns doar câțiva
și, oricât de tentanți ar fi, sunt greu de prins.
În această zonă a lacului, somonii scapă cu ușurință.
Ar irosi energie prețioasă dacă s-ar chinui să-i prindă.
Somonii sunt singura șansă a urșilor să acumuleze suficientă grăsime pentru iarnă.
Vor lua în greutate 2 kg zilnic,
depunând un strat de grăsime de 15 cm pentru perioada hibernării.
E nevoie de o sincronizare perfectă.
Trebuie să-și mai ignore puțin foamea.
Așteaptă până când apele colcăie de pești, înainte să se înfrupte.
La ivirea zorilor, pare că nimic nu s-a schimbat.
Dar pentru urși, sunt vești bune.
Numărul somonilor din lac e imens,
iar peștii trec în apele mici ale râurilor, să-și depună icrele.
A sosit vremea!
Nimic nu-i mai delicios ca prima captură a anotimpului.
Toată luna iulie, urșii își fac rapid provizii.
Kamceatka se îndreaptă spre iarnă cu pași repezi.
Pe dealurile de deasupra mării, la 50 kilometri,
înfloresc pentru scurt timp ultimele plante.
La 2.000 m înălțime, oile siberiene trăiesc pe marginea prăpastiei.
Turma e formată din mame, nou-născuți și câțiva adolescenți.
Primăvara, oile părăsesc turma pentru a făta și revin în iunie.
După ce cresc, berbecii pleacă și formează turme de burlaci.
Puii sunt cățărători înnăscuți.
Își vor petrece toată viața cățărându-se pe pantele abrupte.
La această înălțime, oile sunt la adăpost de animalele de pradă.
Dar sunt în alertă, de teama atacurilor unui vultur cu umeri albi.
Dar acesta caută doar materie primă pentru cuib.
Vulturii cu umeri albi refac anual același cuib, dintr-un motiv serios.
Având 2,5 m diametru, cuibul e o capodoperă inginerească.
Sunt maturi la cinci ani,
dar puii de nouă săptămâni abia așteaptă să zboare.
Bătând din aripi, își formează musculatura de zbor.
Peste doar o săptămână, vor porni în înalturi.
Dedesubt, puii de vulpe fac primii pași afară din vizuină.
Deocamdată se distrează și se joacă.
Deja își imploră mama să regurgiteze mâncarea.
Dar în meniul de azi nu au decât lapte.
Timpul se scurge. La sosirea toamnei scurte,
vor trebui să se descurce singuri, după care va veni iarna.
Pe malurile lacului Kuril, masivii urși masculi pescuiesc somoni.
E singura perioadă când aceste animale agresive sunt așa de aproape unele de altele.
Pentru a păstra pacea, își manifestă supunerea plecând capul.
Cât peștele e din belșug, nu se iau la harță.
Somonii vor migra până la sfârșitul iernii,
dar urșii vor intra la hibernare cu mult timp înainte.
În cele șase luni când nu hibernează,
masculii își măresc greutatea cu 35%, până la 200 kg,
înainte să revină în bârlog în octombrie.
În acest scop, cele patru luni de somon sunt esențiale.
Pot prinde un somon la 20 de minute.
Într-o zi pot devora până la 30 de pești.
Mamele sunt atât de concentrate cu hrana, încât își neglijează puii.
Femelele muncesc din greu pentru a-și hrăni puii cât să treacă iarna.
În primii doi-trei ani, puii se țin după mamele lor,
învățând să pescuiască somoni, o abilitate esențială în viață.
Deocamdată, numărul urșilor pare stabil
și destui somoni urcă în amonte pentru a-i hrăni.
Prin braconaj, dispar anual din râu o sută de mii de tone de somon.
Din cauza jafului masiv, viitorul pare sumbru.
Somonii care au scăpat de urși și de braconieri
au ajuns la capătul călătoriei și încep se depună icrele.
În zonele de reproducere, femelele construiesc niște cuiburi.
Într-un sezon, depun 5.000 de icre, fecundate de masculi diferiți.
Odată îndeplinită misiunea, mor.
Scurta vară se termină în Kamceatka, lăsând locul unei toamne și mai scurte.
Aceasta durează doar șase săptămâni.
Solul gâlgâie și scoate aburi, iar peninsula se îmbracă în culori aurii.
Pe tărâmul în continuă schimbare se lasă frigul,
atingând într-un final -30°C.
Iarna nemiloasă revine.
Kamceatka va fi acoperită de zăpezi pentru alte șapte săptămâni.
Cerbii au petrecut lunile calde păscând în tundra deschisă.
Acum caută ultimele fructe de toamnă, înghețate sub zăpadă.
Când se face mai frig, merg la poalele vulcanilor
unde cenușa vulcanică permite creșterea plantelor.
Pe măsură ce zăpada se depune, viața încetinește.
Vântul transformă zăpada într-o crustă de gheață,
creând una din cele mai aride zone ale lumii.
Pe coastă, până și marea îngheață încet.
Pe mal, vulpoiul vânează solitar.
Dar nu e singurul în marele îngheț.
Un jder poate parcurge peste 60 km pe zi în căutare de hrană.
Acesta, datorită mirosului ascuțit, a depistat cadavrul unui urs în teritoriul vulpii.
Jderii erau considerați solitari, dar se știe acum că sunt sociabili.
Rar atacă animale mai mari ca ei,
decât dacă le împiedică accesul la hrană.
Atunci pot pune pe fugă și o haită de lupi.
Vulpoiul pare să știe acest lucru.
Cât el îi urmărește așteptând, patru jderi vin și pleacă.
Colții lor puternici sfâșie carnea înghețată.
Fălcile ca niște menghine pot sfărâma oase și ajunge la măduva hrănitoare.
Doar după ce jderii s-au săturat, vulpoiul atacă resturile.
Jderii emană un miros de mosc,
dar acesta nu poate îndepărta vulpoiul flămând.
N-au lăsat mare lucru, dar vulpoiul se mulțumește cu ce apucă.
În toiul iernii, zăpada acoperă chiar și cei mai mari vulcani.
În unele zone, poate atinge trei metri grosime.
Acum, vulturii de mare revin la adăpostul lacului Kuril.
Puii trebuie să învețe regulile pe lac, pentru a trece iarna cu bine.
Părinții lor, care nu demult încă îi hrăneau,
se iau la harță cu ei, impunând ierarhia în stol.
Puii trebuie să învețe figurile rituale care arată cine e șeful.
Aripile desfăcute arată intenția de a devora un anumit pește,
dar nu întotdeauna e de ajuns.
Săptămânile trec, iar puii trebuie să-și găsească locul în ierarhie.
Adulții, cu anverguri ale aripilor de doi metri și până la 9 kg greutate, îi pun la punct.
Puii mai aroganți se iau la harță cu adulții și cu alți pui.
Aceste lupte cu gheare și ciocuri par violente, dar rar provoacă răni.
Peste cinci ani vor putea să-și crească propriile familii.
Anul începe și se termină cu lupte,
nu doar între animale ci și cu clima aspră.
Deși superbă, Kamceatka e neîndurătoare.
Aici natura e în stare pură,
o peninsulă înghețată, îndepărtată, la capătul lumii.
Aceasta e Kamceatka.
Traducerea © Pogăru'